Mitt i natten hade jag en mardröm.
Jag vaknade och hade glömt spika igen lådan.
Jag gick dit, det regnade utanför.
Jag väckte säkert hela kvarteret.
Jag stängde inte lådan, jag spikade igen kistan.
"Varför en sådan tanke?"
Döden kanske stirrar på mig genom min dröms guldram,
-och nu kanske jag kvävs av den.
Ska vi verkligen ha övervakning när någon vet om det...?
Det var tisdag den 6:e augusti.
Stämningen var spänd, men vi var ivriga att sätta igång. Allt var klart.
Underrättelsetjänsten har satt upp övervakning.
De gjorde det av säkerhetsskäl...
...men jag säger inte mer än så. Jag har aldrig hindrat rättvisan.
Jag kan också säga att under mina år som politiker-
-så har jag stöttat granskningar, för folket måste veta-
-om deras president är en skurk.
Jag är ingen skurk. Jag har tjänat alla mina ägodelar.
Alla blev mer och mer nervösa-
-och plötsligt så skulle vi åka. Vi hoppade då in i bilen.
"Vi kommer inte att dö. Vi ska leva!"
Jag minns att det var en väldigt spänd tystnad i bilen.
Alan var jättedyster, Philippe var jättespänd,
-och själv var jag livrädd och orolig.
Jag var klädd som en byggarbetare, för att se amerikansk ut.
Jag hade pennor i fickan, vilket tydligen är typiskt amerikanskt.
Jag skulle vara på det södra tornet.
Vi skulle åka dit efter dem hade stängt, med en korg som innehöll vår utrustning.
Det skulle vara några i det norra tornet-
-med mycket mindre utrustning och en tub som jag tror att pilbågen var i.
Läget var spänt mellan Jean-Louis och Albert. Han litade inte på honom.
Jag hade en dålig känsla om honom. Han var inte på samma spår som vi.
Det fanns rädsla i luften. Jag antog att även i den bästa situationen-
-så skulle vi arresteras.
Det fanns det inga tvivel om.
Jag kan inte fatta att de inte kände likadant.
Jag kände ojämnheten på Manhattans gator.
Helt plötsligt åkte vi i nerförsbacke.
Jag slukades av monstret.
Philippe sa: "Jag vet vad som kommer hända. Vi går in och så arresteras vi."
Plötsligt var det inte längre en dröm. Det var verklighet.
Han kunde inte fortsätta leva utan att åtminstone försöka...
...erövra tornen, för det kändes som om de tornen tillhörde honom.
De var som gjorda för honom.
FISHER INDUSTRIAL FENCE CO. NAMN: Phillip Asher.
Översatt av INFLiKTED www.SweSUB.nu
"Det var en gång..."
Så börjar varje saga.
Min historia är faktiskt en saga.
Jag var 17 år med tandvärk-
-i ett sånt där dystert väntrum hos en fransk tandläkare.
Ljuset var dåligt och alla som väntade bläddrade i tidningarna.
Plötsligt stannade jag till.
Jag hade öppnat en sida i tidningen och fick syn på nånting jättevackert.
Två torn. I artikeln stod det att en dag ska de tornen byggas.
De fanns inte då. Och när de var klara skulle de vara de högsta i världen.
Jag ville ha den tidningen som en början till min dröm.
Alla tittade, men jag behövde den sidan.
Jag låtsades nysa, rev av sidan, la in den under jackan och gick ut.
Nu hade jag ju tandvärk i en vecka,
-men smärtan är ett litet pris att betala för en dröm.
Vanligtvis när man har en dröm, så är saken verklig, den finns där.
Avlägset kanske, men den finns där och hånar dig.
Men objektet för min dröm fanns inte än.
Jag var 20 år gammal. En väldigt oskuldsfull och blyg ung tjej.
Jag blev överraskad av hans personlighet.
Jag blev ännu mer överraskad när han började jaga mig-
-då vi precis hade träffats.
Han gav mig blommor, tog ut mig på dejt,
-skickade kärleksbrev...
Jag var helt överväldigad.
Jag föll pladask. Så var det.
Han visade mig sin lina, som han satt upp över en hel trädgård.
Jag brukade kolla på i flera timmar.
Han var inte så erfaren då, han hade precis börjat.
Vi var oskiljaktiga.
Mitt liv blev hans. Han frågade aldrig om jag hade mitt eget öde,
-för vi visste att jag skulle följa hans.
Annie känner mig bättre än någon annan.
Hon var med mig när jag upptäckte linan.
Hennes stora, gröna ögon rör mig.
När vi var tillsammans var vi som två rackarungar.
Jag var en ung, självlärd lindansare.
Min dröm var inte att erövra universum.
Jag ville erövra vackra scener.
En dag sa han: "Jag vill sätta upp en lina på Notre Dame."
Först trodde jag att han skämtade,
-men jag visste att det var något speciellt med det.
Vi pratade mer och mer om det, och snart började vi planera det.
Det tog ungefär ett år att hitta det rätta sättet.
Jean-Louis sa till mig direkt att det var olagligt.
Så jag visste att det var olagligt, men jag blev bara mer upphetsad för det.
Det var olagligt, men inte elakt eller ont. Det var underbart.
Kan du tänka dig att vakna en morgon-
-och se en lindansare på Notre Dame? Det är en dröm.
Det var det som lockade mig, en utmaning som skulle vara omöjlig.
Samtidigt är det så vackert.
Det är inte bara ofarligt, men det är också en gåva till allmänheten.
Sedan var Philippe ute på linan. Det var helt otroligt.
Jag sprang in helt uppjagad,
-lutade mig ut över räcket och såg en enorm ceremoni som pågick.
Ett dussin vitklädda präster med korsade armar-
-låg med huvudet mot golvet.
Jag blev helt förbluffad.
Organisten frågade mig: "Vad gör du här?"
Jag sa: "Det går en man på en lina mellan tornen!"
Mannen tittade på mig med ett uttryck av förvåning och sa:
-"Verkligen? En lindansare? Vad fantastiskt!"
SÖDRA TORNET, 15:38.
Vi körde in med skåpbilen.
Vi kom igenom den första säkerhetsspärren.
Vi visade de falska företagsdokumenten och fakturorna.
Allt var noggrant planerat.
Vi skulle nu åka in till mitten-
-av garaget mellan de två tornen. Jag kunde planen.
Vi skulle åka till lasthissen i det södra tornet.
Hela planen var igång.
NORRA TORNET, 16:25.
Planen var enkel.
Vi hade id-kort, så det handlade mer om att komma fram.
När vi väl var inne i byggnaden så var det ganska lugnt.
Vi skulle nu dela upp oss.
Man såg vansinnet i hans ögon, en riktig vrede.
"Jag ska göra det här, oavsett vad. Nu är det dags."
Han kramade om mig som om vi aldrig skulle ses igen.
Om jag dör...vilken vacker död isåfall, eftersom jag gör något jag älskar.
SYDNEY, AUSTRALIEN. JUNI, 1973.
Vi bröt oss in i Harbor Bridge.
Vi hade med oss all utrustning och satte upp en lina.
Vi försvann på morgonen, satte oss på gatan och såg på Phillippe.
Faktumet att det kan sluta med död-
-är utmärkt, för då måste man ta det på allvar.
En millimeters felsteg eller en halv sekunds okoncentration,
-så dör man.
Trafiken stoppades på Harbor Bridge. Polisen kom inom några minuter.
Det första han gjorde när de förde bort honom var att sno polisens klocka.
Han kom på ett sätt att få bort den från polisens armled och gömma den.
WORLD TRADE CENTER SLUTBYGGET PÅ NORRA TORNET
23 DECEMBER, 1970.
Tvillingtornen var som travande hästar, galopperandes i min hjärna.
När jag kom tillbaka fick jag en stor överraskning.
I tidningen stod det: "Tvillingtornen är byggda."
Men jag såg på bilden att det inte var riktigt klart än.
Det var fortfarande byggarbetare där. Kanske om några månader eller nåt år...
Jag kan inte smyga in när det byggs.
En dag visade han mig bilden på de två tornen från en tidning.
Jag blev riktigt rädd.
Det var omänskligt att vilja gå på en lina 450 meter uppe i luften.
Allt blev så djävulskt. Jag ville bara säga åt honom att sluta.
Barry Greenhouse, "Infiltratören."
SÖDRA TORNET, 16:27.
Planen var att ta med all utrustning till den 82:a våningen.
Där gömde sig Barry. Det fanns en i varje torn på samma våning.
Vi skulle åka upp i lasthissen med en "leverans" till 82:a våningen.
Barry skulle ta emot oss.
Jag var då vice VD av "New Yorks försäkringsdepartement."
Vi hade precis flyttat in och vi jobbade i den högsta våningen som var befolkad.
Jag visste att det skulle vara ett team i varje torn.
Utrustningen skulle till mig och sen skulle de bära upp det för 28 våningar.
Hisskötaren hörde inte förmannen när han skrek: "Våning 82”.
Fastän det stod tydligt på pappret och på paketen.
Han frågade oss: "Vilken våning var det nu igen?"
Och jag svarade: "104”!
Han sa: "Okej. Akta händerna!"
Då stängdes hissdörren.
Nu var vi i en plywoodlåda, lasthissen,
-och åkte hela vägen upp till toppen. Det var mörkt. Den åkte upp till himlen.
Mörkret blir grått och jag ser en kvadrat som blir ljusare.
Det är himlen.
Vi är nästan framme och vi är då bara några våningar under taket,
-med all vår utrustning.
Annie kom till mitt kontor och berättade för mig-
-att de hade en väldig tur...
...i lasthissen.
Då behövde de inte bära upp all utrustning.
Nu var vi på en övergiven våning,
-och det första vi gör är att packa upp.
Plötsligt hör vi att en vakt kommer.
Jag fick syn på ett överkast.
Jag tog tag i Jean-François, kastade in honom och han skrek till.
Bjälken var över hisschaktet och det var mer än 400 meter ner.
"Va? Ska vi gömma oss där?"
Donald undrade hur han skulle gå.
Jag sa direkt: "Jag kan inte göra det här."
Han svarade: "Okej."
Jag vet inte vem som var gladast.
Vilken glädje jag kände.
Jag var så glad att inte ha behöva göra det.
Jag sprang nerför trapporna från 100 våningar.
Det var som en dröm som aldrig tog slut. Det var så vackert.
Vi var helt stilla under överkastet.
Jag behövde inte säga till Jean-François att inte röra på sig.
Vi förstår varandras kroppsspråk.
Då kommer vakten. "Har han sett oss?"
"Har han hört oss?" "Har han sett överkastet röra på sig?"
Fast vakten lutar sig mot pelaren.
Det kändes som om han var jättenära.
Jag hörde hans komradio och att han tände en cigarett.
Jag hörde tändaren, hans första bloss och hur cigaretten brann.
Det verkade som om han lutade mot mitt öra.
Vi är fortfarande stilla, vi andas inte ens.
Vi väntade till kl. 18:00-18:30.
NORRA TORNET, 18:22.
Vi började gå uppåt.
Det var ingen i trapporna eller på taket så det verkade ganska säkert.
Plötsligt hörde vi någon komma från trapporna.
Vi blev jätterädda och gömde oss.
Vi hörde steg och bruset från komradion.
Ljudet förvirrade oss.
Det kunde gå tio minuter utan att vi hörde honom.
Sen plötsligt hör man en hostning eller bruset från komradion-
-som om han var precis bredvid oss. Vi kunde inte prata.
Vi skrev lappar.
Vi skrev: "Nu? Ja? Ska vi vänta?"
Det var väldigt obehagligt.
Men när man inser att man inte har något val, så lugnar man sig och väntar.
Vi var klädda i kostymer.
Att vara klädda i kostymer med en massa utrustning...det går inte att förklara.
Om vi skulle bli upptäckta, så vore det slut.
SÖDRA TORNET, 19:44.
"Tänk om vakten är kvar." "Han kanske leker med oss."
Han kanske väntar tills vi rör oss innan han griper oss.
Vi måste vänta.
För att lätta på plågan, så tänkte jag på mina minnen.
Framgångarna och motgångarna.
Åratal av drömmande. Månader av organisering.
Jag dök tillbaka till det förflutna under en lång stund.
WTC - ÖPPNINGSCEREMONI. De kommer att uppnå sitt syfte.
De kommer inte bara att bringa harmoni till staterna...
...men också harmoni och kommunikation till världens länder.
Det var januari, 1974.
Jag klättrade upp på mitt hus och skrek: "Jag kommer, Amerika!"
När jag kom ut från tunnelbanan-
-så insåg jag att det inte var en dröm.
Min dröm förstördes direkt.
Omöjligt.
Det var helt omöjligt. Inte bara att gå över,
-men att ta med all utrustning upp dit och sätta upp en lina mellan dem...
Det var fysiskt omöjligt.
Men något drev mig att vilja göra det.
Jim Moore.
Han berättade för mig om sitt projekt.
Han sa: "Jag vill sätta upp en lina mellan Tvillingtornen."
Jag svarade: "Det låter häftigt."
Jag hade aldrig träffat en lindansare förr.
Jag tänkte inte på konsekvenserna eller om något skulle hända.
Jag tyckte att det verkade spännande.
Jag accepterade och sa: "Visst, vi jobbar på det."
Första gången åkte vi i hissen till den 86:e våningen.
När hissdörren öppnades stod en vakt där och sa: "Vad gör ni här?"
Vi kunde ju inte fortsätta därifrån.
När vi åkte ner igen kom vi på att vi kan gå upp.
Vi började gå upp för 110 våningar.
Vi var på världens topp.
Jag såg två betongplattor, som nästan var helt övergivna.
Inga hinder eller nät... jag blev helt paff.
Jag kollade på det andra tornet och tänkte mig tomrummet.
Om jag skulle springa över skulle jag falla mot min död.
Jag tänkte: "Okej, det är omöjligt. Då sätter vi igång!"
Vi tog några bilder på ett par saker där man kan sätta fast linan-
-eller vilken typ av lina vi skulle ha.
Han var inte säker på hur han skulle sätta upp linan.
I trapphuset ritade jag upp en liten bild.
Som om jag behövde bevis-
-på att jag gick igenom flera stadier för att uppnå det omöjliga,
-att gå på linan.
Vi hyrde en helikopter.
Jim följde med och tog bilder av allt material på taken.
Vi gjorde en modell för beräkningar.
Jag ville också se om det var möjligt.
Han ville flyga högre upp än när han skulle gå på linan.
Han lurade hjärnan på det sättet för att inte känna rädsla,
-genom att vara högre upp än han skulle vara sen.
En dag fick jag ett vykort med "World Trade Center”.
Jag hade inte hört talas om dem innan.
Han hade ritat en lina mellan tornen.
Jag visste då att de var gjorda för Philippe.
Jag återvände till Frankrike.
Det första jag gjorde var att åka till Jean-Louis, min gamle vän.
Jag berättade om min nya idé.
Vi visste att det var olagligt.
Ingen kände till Philippe Petit.
- "Får jag sätta upp en lina där uppe”? - "Ut härifrån”!
Jag ville få information från Philippe.
"Du var tio gånger uppe på taket, men har du ett tillstånd?"
Han sa: "Jag har bilder. Vi vet inte var vi kan sätta upp linan"-
-"men det kan vi fundera ut”.
- Här är bästa stället. - Du sa ju nyss att det kommer att-
-krylla av poliser. - När vi hamnar i fängelse-
-kommer vi att få rengöra alla fönster.
Jag började gå igenom allt i huvudet.
Vi hade ingenting.
Han motiverades inte av känslan att gå på linan mellan tornen.
Han motiverades av att hjälpa mig,
-inte hjälpa mig att dö eller få mig arresterad.
"Vi ska lyckas."
Det var många ädla och förståeliga skäl. Han blev som...
Vi bråkade mycket.
Han tyckte inte att jag hade tillräckligt för att det skulle funka.
Jag åkte till USA för andra gången.
Jag ägnade all min tid åt att spionera på tornen.
Med all min kraft. Dag och natt.
Jag skrev ner saker som jag såg i anteckningsböcker.
Jag tog reda på att man kunde komma in underifrån.
Runt lunch kom jag på ett sätt att kunna klä ut mig.
Jag var så inne i antecknandet-
-att jag glömde att det var en byggarbetsplats.
Jag såg inte en spik sticka ut.
Spiken gick rätt igenom min fot.
Jag låg tre dagar i sängen.
Jag fick gå med kryckor, troendes att jag var handikappad.
Det var tvärtom, underbart. Världen var min.
Vakterna kom och hjälpte mig. "Jag håller dörren."
"Sätt dig." Ingen ville att jag skulle identifiera mig eller frågade frågor.
Det var fantastiskt.
Senare när foten hade läkts så använde jag fortfarande kryckorna.
Då och då sprang jag iväg,
-mätte nånting och sprang sedan tillbaks till mina kryckor.
En gång när vi gick upp så blåste det fruktansvärt mycket.
Jag var osäker på varför vi var där.
Jag vågade knappt gå ut ur bilen.
Jim lyckades på något sätt ta en bild-
-på mig när jag höll i en pelare med benen vinkelrät mot pelaren.
Vinden blåste bort mig. Tänk om?
Det var läskigt. Det var första gången jag förstod hur galet det var,
-med höjden och allt annat.
"Tänk om något händer när jag sätter fast linan."
Jag började tänka mer och mer på det ju längre vi kom.
Till slut sa jag att jag inte kunde det.
Jag ville inte vara på taket.
SÖDRA TORNET, 20:10.
Där var vi. Under ett överkast under taket på World Trade Center.
Varje gång vi hörde ett ljud så var det svårt att veta-
-om det var något som fladdrade i vinden eller om det kom en vakt.
Jag gjorde ett litet hål i överkastet-
-och förstorade det med en bläckpenna.
Med ena ögat kunde jag se lite av ljuset från omgivningen-
-lysa på min klocka.
"Hur mycket är klockan?" "Är det mörkt ute?" "Vi försöker gå ut."
Hans fot var i min näsa...
...och min fot var mellan hans armar, vi var helt hopslingrade.
Vi lärde känna varandra. Jag har aldrig lärt känna en man på det viset.
NORRA TORNET, 21:38.
Vi hörde mer och mer ljud från taket,
-som röster och maskiner.
Ibland var de avlägsna, ibland var de nära.
Det verkade som om några gick på taket.
De går här på kvällen.
Det finns inte en chans att vi kommer klara det.
Ju längre vi väntade,
-desto mindre tid hade vi på oss.
Det var spänt. Det kändes som om vi hade inget där att göra.
Vi skulle inte ha varit där.
"Det är något med den här killen."
"Han verkar inte bry sig." "Varför är han ens här?"
Mark, "Australiensaren"
När jag gått ut högskolan åkte jag till Paris. Och jag stötte på Philippe.
Han visade mig ett diagram-
-och en bild på byggnaderna som höll på att byggas i New York.
Det är en tjock lina.
Jag tittade på de här tornen,
-och Philippe var så hängiven.
Jag blev en av dem första medlemmarna i teamet.
På en stor äng ville jag avbilda,
-inte hela taken för det hade jag inte råd med,
-men bara konturerna och träna.
Han ville sätta upp en lina med samma avstånd som mellan tornen.
Och träna så mycket som han kunde.
Det var som ett träningsläger.
Där höll vi på att fundera ut, planera...
Vi försökte få det här att funka på varje plan.
Någon hade talat med honom om byggnadens elasticitet,
-och det faktum att byggnaderna kunde börja svaja när det blåser.
Det oroade vi oss för.
Jag bad mina vänner att gunga linan.
Mark, Jean-Louis, Annie...
Vi hoppade upp och ner på linan. Vi försökte få ner Philippe.
World Trade Center var enastående, för det var 61 meter mellan tornen.
Hur kan man sätta ut en lina mellan dem?
- Så där kommer du att se ut. - Ser det bra ut?
Vi var tvungna att komma på ett sätt.
Man kunde dra en liten tråd från ett rep och sen till själva linan.
För ett tag tänkte jag att man kunde använda ett radiostyrt flygplan.
Fotboll, baseboll...
Skulle vi lära oss spela baseboll i två månader innan vi kunde börja?
Sedan fick Jean-Louis en riktigt löjlig idé. Han avslutade inte ens meningen.
"Man kan ju använda en pilbåge?"
Vi borrade ett litet hål på bakdelen av pilen-
-och satte fast en fiskelina.
Jean-Louis skulle skjuta pilen från ett torn till det andra.
Varje gång vi försökte...
...så fungerade det inte.
Till slut så gjorde vi en konformad spole,
-så att tråden och pilen kunde flyga fritt i luften.
Det funkade perfekt!
Ända sedan jag var liten har jag älskat att klättra.
Psykiatrikerna försökte förstå varför. Jag kanske ville fly från min tid.
Jag kanske ville se världen från ett annat perspektiv eller utforska.
Vem vet och vem bryr sig? Jag var en liten klättrare.
Ingen kunde förhindra det. Varken mina föräldrar eller lärare.
Jag hade hört talas om lindansare.
Jag hade hört att de var magnifika personer som gick i luften.
Jag tänkte: "Jag kan också göra det."
Philippe har alltid haft en lite tuffare sida.
Han hade en väldigt strikt uppväxt.
Han skulle aldrig bli kriminell,
-men ändå tyckte han om att ta vissa "friheter”.
Han är så omåttlig och så kreativ-
-att varje dag är som ett konstverk för honom.
Vad som han tyckte var roligast med allt detta,
-förutom att göra en spektakulär show,
-var att det var som ett bankrån. Det gladde honom mycket.
Allting blev bara mer och mer seriöst,
-för vi var tvungna att planera noga.
Philippe och Jean-Louis började bråka mer och mer.
Mark sa: "Om någon öppnar dörren till trapphuset,"
-"och ser en man som bär på en massa utrustning. Det skulle inte funka."
I trapporna kan vem som helst se en...
Vi måste alltså vara både byggarbetare och kontorspersonal.
Det här funkar. Det här också. Men inte det här.
Säg att vi kommer förbi huvudgrinden,
-problemet blir att komma ut ur hissen på den översta våningen.
Det är bättre att vara klädda som kontorspersonal. Låt mig avsluta!
Det var nästan omöjligt att komma på hur de skulle ta sig in oupptäckta,
-för de visste inte ens hur de skulle ta sig in.
Jag tror att Jean-Louis kände ett enormt ansvar.
Han ville inte att Philippe skulle få sin vilja fram-
-för han kanske tyckte att Philippe var orealistisk.
Jean-Louis visste att jag var på hans sida och det visste Philippe också.
Långt innan Barry kom med, ville Annie åka till New York.
Hon använde sig av ömhet, utpressning, hot,
-förolämpningar och tårar.
Fast jag behövde total frihet.
Jag var tvungen att vara skeppsbruten på mina drömmars ö.
13 MAJ, 1974.
Philippe och jag reste till New York.
Jag kollade genom flygplansfönstret och såg tornen på avstånd.
Vi hade rest hela vägen dit och det var anledningen.
"'Metropolis' är den populäraste byggnadstidningen i Frankrike."
"Vi skriver nu en artikel om"-
-"byggarbetarna som jobbar på World Trade Center i New York."
"Vår reporter, Philippe Petit, vill gärna att ni samarbetar med artikeln."
Han sa att han var en fransk journalist.
Jag kontrollerade inte referenserna.
Han skulle ju skriva en artikel om WTC för en fransk tidning.
Två fotografer var med honom. Jag tyckte det var bra publicitet.
- Är byggnaden tillförlitlig? - Om det är säkert?
Om jag skulle ramla ner? Nej då, det är säkert.
Han var en långhårig australiensare,
-och Philippe var en tokig fransman med knackig engelska.
Vi låtsades vara journalister. Jim Moore var fotografen.
Det var intressant, för...
Vi låtsades vara något vi inte var och ingen kom på oss. Det var underbart.
Om det blir dåligt väder, måste ni sluta bygga då?
Om vi skulle jobba här uppe då det är dåligt väder, måste vi fortsätta.
Ni måste alltid jobba här på taket oavsett väder?
- Är du rädd för det? - Nej, inte direkt.
Jim låtsades fota en byggare,
-men i sista stund tog han kort på en pelare eller nåt annat.
Tornen var inte parallella med varandra.
Vilket gjorde det svårt att bestämma vart linan skulle sitta.
Det här är linan mellan taken.
Jag bestämde mig för att sätta linan på den starkaste pelaren.
Sen skulle andra änden sättas fast...
...här, på det södra tornet.
En lång lina svajar, och gungar upp och ner.
Det är också en osynlig rörelse som vrider linan.
Så vi kom på en sak...
...vad som kallas "cavaletti" i dressyr. Det är ett stöd.
Den är vinkelrät mot linan och går ner till marken.
Vi skulle aldrig kunna dra ner dem 400 meter.
Dessutom behövde jag två stycken.
Vi visste att det inte kunde gå neråt.
Lösningen blev att sätta upp dem asymmetriskt.
Så här ser det ut. Här är den första fästanordningen.
Varje "cavaletti" hade två sidor. En kort och en lång.
Det här tyckte jag var den bästa lösningen för detta.
Nu skulle jag förbereda mig för kuppen.
"Nu ska vi göra det!"
Jag kom på lördagen och kuppen skulle vara på måndagen.
Han var mer än redo för kuppen.
Men kuppen var inte färdig, och det frustrerade mig.
Vi var tvungna att agera snabbt och vi hade ingenting.
Han ville veta allt. "Gjorde du vad jag sa?" "Hur är det med vakter?"
Han var inte nöjd med mina svar. Han fick mig att känna mig oförberedd,
-fast jag trodde att allt var förberett.
Ju längre vi var där, desto mer insåg jag att...
...att hela projektet var väldigt ambitiöst.
Vi var inte beredda.
Jag tvivlade aldrig på Philippes talang,
-det var de oförutsägbara sakerna som oroade mig.
USA är ett väldigt rättsligt land.
Ofrivilligt dråp, biträdande till självmord...
Jag ville inte vara orsaken till en väns död.
Det var tydligt att det inte var förberett.
Alla förstod det, förutom Philippe.
Utan alla personer som behövdes så var allt ett stort misslyckande.
Jag sa: "Vad tycker du, Philippe?"
"Det är den 30 maj idag. Vi ska göra kuppen."
"Tror du att vi kan göra det?" Han svarade: "Nej."
Han sa: "Det är omöjligt..."
Jag sa: "Nej, det är inte omöjligt. Det är möjligt, vi är nära. "
Om man vill nånting, så är inget omöjligt.
Vi sa hela tiden: "Vi kommer tillbaka." "Vi förbereder oss och sen gör vi det."
Det första försöket misslyckades.
Han ringde mig och sa att jag skulle komma dit.
Min roll var ju att stötta och uppmuntra honom.
Jag försökte förstå vad han tänkte och försöka muntra upp honom.
Det var mitt jobb och det var väldigt jobbigt.
Han tittade på tv hela nätterna.
Han tittade bara på detektivfilmer, bankrånsfilmer,
-filmer om tjuvar och poliser.
Han försökte ladda upp på det sättet.
Han letade efter kraft, så han kunde bryta sig in i tornen.
Han gick tillbaka hela tiden-
-till entrén i World Trade Center.
Och han iakttog alla noggrant-
-när folk visade pass för att komma in.
Jag såg honom i lobbyn och han smälte inte in i omgivningen.
Som någon...
Det var ett märkligt sammanträffande. Det var väldigt konstigt.
"Philippe! Vad kul att se dig!"
Han heter Barry och har sett mig jonglera på gatorna i Paris.
Han berättade om sina bedrifter som lindansare.
Jag sa sedan: "Om du tänker göra det på WTC så kan du glömma det."
Fast han lyckades dra in mig i hans värld.
Jag var inte en sån person som var motvillig till att göra...
...olagliga saker.
Barry ringde mig och sa: "Tyvärr, Philippe."
"Säkerheten i WTC har förändrats. Nu måste alla visa legitimation."
"Fast jag har mitt som är helt nytt"-
-"och du skulle nog kunna låna den i några timmar."
Han lyckades kopiera den exakt-
-och skaffa en egen med sitt foto.
David, alias "Donald", Rocksångare.
En dag ringde han och sa: "Jag har hittat två galna amerikaner,"
-"och de vill hjälpa till”.
Jag träffade två unga amerikaner, Donald och Chester.
Vi träffade Petit, och jag hade en kompis från gymnasiet, Alan Wellman.
Han hade alltid äventyrslust. Jag tror Petit visste att han var en bra kille.
Alan, alias "Albert", En bra kille.
Han var intelligent och han visste vad han själv gick för.
Han var den idealiske medbrottslingen.
Han marknadsförde det.
Han försökte manipulera oss-
-som om han sålde en andelslägenhet.
Jag visste att han var galen eller en svindlare, men det verkade ofarligt.
Jag tog det inte på allvar.
Jag behövde träna mer på linan och visa mina amerikanska vänner-
-hur man hjälper Jean-Louis att sätta fast linan.
Sedan såg jag honom på linan.
Jag hade aldrig sett någon liknande koncentration, inte ens till idag.
Det var som om han hade en mask på sig.
Han blev som en sfinx. Det var otroligt.
Han gjorde det så lugnt och vackert.
Han gjorde det med slutna ögon.
Det var vad han gjorde. Allt som hade sagts om honom var sant.
Jag var väldigt orolig.
Det fanns personer i teamet som var helt opålitliga.
Jag kommer inte ihåg när vi bestämde datum men vi satsade på 7 augusti.
Jean-Louis sa till mig att det kommer att gå till som det gjorde i Notre Dame,
-fast på WTC i New York.
Han sa inte så mycket mer, han bara frågade om jag ville komma.
Jean-Louis hade precis landat. Jag skulle hämta honom-
-och ser att han tog med Jean-François.
Den förtjusande parisaren. Han bara ler, han har inga frågor.
Han följde med för att hjälpa till.
När vi kom fram till New York så åkte vi Boston-tåget-
-och passerade Empire State Building.
Jag tittade upp och såg hur hög den var.
Jag blev helt förskräckt.
Mina ben började darra, det var riktigt skrämmande.
Speciellt när jag insåg att World Trade Center var ännu högre.
Jag sa ingenting, men jag var livrädd.
När Jean-Louis kom tillbaka så ökade spänningen dramatiskt.
Det var outhärdligt. Teamet var problemet.
Jag träffade de första två killarna.
Den ena var musiker och den andra var en snickare, tror jag.
De såg så misslyckade ut. Förlåt, men...
När jag såg dem tänkte jag: "Herregud!"
Kvällen innan kuppen kom de till lägenheten-
-i ett bedrövligt skick.
En av dem var hög. Han var helt borta.
Jean-Louis och Philippe blev bestörtade.
Jag hade troligtvis rökt gräs.
Det är väldigt troligt. Jag har rökt gräs i 35 år.
Jag rökte säkert den dagen också.
Man såg på Jean-Louis ansikte att han inte litade på Albert.
Ibland får man för sig saker om folk, det stämmer oftast inte...
...men man kan inte rå för det.
Vi skakade hand och hälsade.
De kunde inte engelska och jag kunde inte franska.
Det var inte så mycket mer att säga.
"Trevligt att träffas. Lycka till. Vi gör det vi ska."
6 AUGUSTI, 23:08.
När jag kände att det var tyst på hela våningen-
-och att det var mörkt så gick jag ut.
Tänk dig att vara tre timmar på en bjälke. Man kan inte gå efteråt.
En normal människa som sitter helt still på en bjälke i tre timmar kan inte gå.
Efter en stund sa jag: "Vi kan inte vänta längre."
Jag sa till Albert: "Du måste gå. För om jag blir upptäckt,"
-"så kan vi inte sätta fast linan. Jag är den enda som vet hur man gör."
Han gick upp på taket och kom tillbaka fem minuter senare.
Jag sa: "Kom! Låt oss få det här överstökat."
Han sa: "Vi vet inte vart ljudet kommer ifrån, men vi kan gå."
Vi börjar röra oss mot den viktigaste utrustningen.
En lindansare måste ju ha en lina.
Vi gick mot en liten byggtrappa, Jean- François gick först och jag gick bakom.
Jag ser en mardröm.
En polis, med öppna ögon och han stirrade på mig.
Det var någon där som vi inte hade förväntat oss.
Jag började dra i linan. Fast han började också dra.
Vi drog åt varsitt håll.
"Vad händer?"
Jag fick inte Jean-François att vända, så jag följde honom istället.
Vi var väldigt tysta för vi hade inga skor på oss.
När vi kom upp viskade jag: "Såg du vakten?"
Han sa: "Jo. Jag försökte varna dig genom att dra, men varför drog du?"
"Jag drog för att få dig att vända..."
Jag kommer ihåg New Yorks vidd. Vi var jättehögt uppe.
Frihetsgudinnan, FN-byggnaden... allt såg så pyttelitet ut.
Och ljuden! Vi hörde polissirener hela natten.
Allt var så levande. Vi var som kungar.
Den vackraste stunden var när jag såg två silhuetter på det andra tornet.
Jag kände genast igen dem i mörkret, det var Jean-Louis och Albert.
När jag såg dem på taket blev jag så glad.
Jag kommer aldrig att glömma då vi kom upp på taket, allt är mörkt-
-och det där röda varningsljuset för planen.
Den svängde som en metronom.
Den påminde en om tiden.
Det var lugnt och fridfullt.
Mitt i all galenskap, så kände jag hopp och glädje.
Jag höll Jean-François upp och ner, som en fladdermus,
-i trappöppningen. Bara hans huvud syns.
Tänk vad vakten hade sett om han hade varit vaken.
Han hade sett ett huvud som kollade på honom upp och ner.
Det första jag gjorde var att göra i ordning min pilbåge.
Jag gjorde i ordning pilen och fiskelinan. Sedan väntade vi.
Jean-Louis hade ett tecken för att säga: "Jag är redo att skjuta."
Jag hade ett tecken för att säga: "Uppfattat, jag är beredd."
Då skulle jag räkna till tio och sen skulle han skjuta.
Vi hade inga tecken för om man inte var beredd.
Det tänkte jag aldrig på. Jag var inte beredd.
Till slut gjorde han sitt tecken.
Jag hade väntat så länge att när han gav sitt klartecken,
-tog jag min pilbåge direkt och siktade mot honom.
Han stod nästan på kanten.
Jag letade efter pilen.
Jag hittade den inte!
Jag tog av mig mina kläder-
-och trodde att jag skulle kunna känna linan mot huden.
Jag kände mig uppgiven när jag gick ner till kanten-
-och plötsligt kände jag en fiskelina som strök mot mitt ben.
Pilen balanserade precis-
-på kanten av byggnaden.
Ett litet andetag-
-eller om det hade blåst till lite, så skulle den ha ramlat ner.
Det första vi gjorde, efter att ha gjort linan starkare,
-var att få över en säck.
Den innehöll ett väldigt viktigt kommunikationsverktyg, en komradio.
Vi anslöt en liten komradio.
Vi kunde höra Philippe. Det var ett viktigt ögonblick.
Nu kunde vi börja jobba på allvar.
Vakten gick därifrån. Jean-François kunde knappt prata-
-då han hade varit upp och ner så länge.
Vi gick tillbaks och hämtade våra skor.
Vi hämtade utrustningen.
Jag satte ut en liten fälla i trappan.
Det fungerade som ett larm, om någon skulle gå upp på taket.
Just då gick allt utmärkt. Det var inte ens midnatt.
Det gick precis som vanligt. Inom tre timmar skulle allt vara klart.
Vi var nu redo att dra linan, som Philippe tog med.
Vi hade repet i händerna.
Jag råkade mata linan för mycket.
Plötsligt ser jag linan falla. Ett fruktansvärt oljud.
"Herregud, vad händer?"
Vi tappade nästan linan.
Jag frågade Philippe vad som händer. Han sa: "Vi tappade taget."
Det var väldigt otur.
Eftersom jag inte kunde franska så visste jag inte vad som gick fel.
Det kanske var lika bra.
Vi fick dra, säkert mer än 100 meter lina och rep.
Jag vet inte hur mycket vi drog upp för varje drag.
Vi kämpade kanske i flera minuter och bara fått upp en liten bit.
Efter en halvtimme, kände vi att det var omöjligt.
Vi var i en verklig knipa.
Någon kom upp till taket.
Jean-François hörde också det och gömde sig.
Han låg ner som ett dött djur.
Har du nånsin lekt kurragömma i en park-
-och gömt dig bakom ett träd?
Polisen kom upp till taket.
Han som letar börjar gå runt trädet.
Om han går runt, så gör du det också.
Han började gå runt hindret på mitten av tornet.
Jag började gå runt åt andra hållet.
Den här katt-och-råtta-leken skulle kunna pågå för evigt,
-tills en person vänder sig om. Det var exakt det som hände.
Om han gick, gick jag. Om han stannade, stannade jag.
Fast om han hade vänt sig om...
"Kurragömma."
7 AUGUSTI, 4:48.
Albert höll på att ge upp och sa:
"Jag vill inte göra det här längre. Det är omöjligt."
Vi kunde inte klara det, men det gick inte att övertala honom.
Det var lönlöst.
Han hade fortsatt i alla fall.
Jag fattar inte att han trodde vi skulle hinna sätta upp allt innan gryningen.
Tänk dig att efter flera månader av förberedelser...
...att äntligen vara på taket och behöva sluta på grund av att linan föll ner.
Vid gryningen tyckte jag att det var över.
"Vi gjorde vårt båsta och nu drar vi."
Gatorna var öde.
Jag tog en taxi som körde mig dit.
Jag väntade där med de andra från teamet som kom dit senare.
Våra ögon var som fastlimmade på de två tornen.
Jag tittade efter varenda liten rörelse, men vi såg ingenting.
Det var riktigt skrämmande.
Det var en dimmig morgon. Jag tänkte: "Fasen, vad otur."
Det var inte helt vindstilla heller.
Man kunde se...
...linan där uppe, och den såg väldigt slak ut.
Jag drog som bara den.
Till slut fick jag upp linan. Av någon anledning var den sista metern lättast.
Trots att medbrottslingen övergav honom,
-ringde Jean-Louis och sa: "Jag gjorde det!"
"Linan sitter fast!"
Plötsligt såg vi nåt svart falla från tornen.
Vi visste inte vad det var.
Plötsligt såg vi någonting som föll ner i några sekunder.
Nånting föll ner.
Jag kunde inte tro det.
Jag tänkte: "Jag har lurat mig själv"-
-"han föll ner från taket, han är säkert död."
Vi kände en stor lättnad när vi insåg att det bara var ett klädesplagg.
Vi tänkte: "Okej, han kanske bara tappade nånting."
På taket där Philippe var fanns ett stort maskinhjul.
När hissen åkte så började hjulet snurra.
Jag ropade till Jean-François: "Hjulet!" För jag såg det stora hjulet snurra.
Jag visste att mitt öde hade skrivits. Tiden var inte min vän längre.
Jag blev väldigt orolig. Det var enda gången jag blev rädd.
"Han är ju utmattad, som jag." Kanske inte lika mycket, men...
...det var inte bra. Linan var den sämsta vi nånsin satt upp.
Jag blev riktigt rädd.
Vi visste att det var möjligt att han kunde ramla.
Vi visste det, men vi trodde inte det.
Jag var tvungen att besluta...
...hur jag skulle överföra min vikt från foten på byggnaden till foten på linan.
"Det här kommer nog att vara slutet på mitt liv."
Fast å andra sidan var det något som jag inte kunde motstå.
Jag gjorde inget motstånd mot linans kall.
Döden var väldigt nära.
Jag började gå och lärde mig linan.
Istället för att beakta hela linan på en gång, den första "cavalettin",
-mitten som är mjuk och förrädisk, den andra "cavalettin"...
Jag såg bara den första "cavalettin" och kunde tillräckligt.
Nu skulle jag göra ett framträdande.
Hans ansiktsuttryck ändrades.
Han såg väldigt spänd ut först, men sedan såg han lättad ut.
Då kände jag att allt var klart. Han känner sig säker. Det är bra.
Jag såg Philippe där uppe. Det var en enastående syn.
Det var så vackert.
Det såg ut som om han gick på molnen.
Det var så fina stunder. När han låg ner...
...så ryste vi av den bilden.
Och en annan känslomässig tidpunkt var när han...
Det var så vackert.
När han knäböjde...
Han satte ner ena knäet och hälsade.
Jag ropade: "Titta! Titta!"
Folk började samlas, men de kunde inte se nånting.
"Vadå? Vad ser du?" frågade dem. Jag sa: "En lindansare går där uppe!"
Jag satte mig ner på linan och jag överraskade folk.
Jag tittade ner och såg något som jag aldrig skulle få se igen.
Du tror säkert att det är en lögn, men jag vet att det är sant,
-jag hörde publiken, jag såg den och jag kunde höra dem mumla.
Det var bortom allt man kan föreställa sig.
Det var fantastiskt.
Hela intrycket av händelsen, den överväldigande omfattningen...
-det tog mig till en plats där jag inte brydde mig så mycket om hans säkerhet.
Det var magiskt. Det var outgrundligt.
Jag och konstapel Meyers såg lindansaren på linan.
Han var ungefär halvvägs mellan tornen-
-och när han fick syn på oss så började han le och skratta.
De visste inte hur de skulle agera mot en dagdrömmande lindansare,
-så de var jättearga.
Philippe provocerade dem såklart, för det är hans karaktär.
Han närmade sig vakterna och när de försökte ta tag i honom,
-så vände han sig om så de inte nådde honom. De ville ju inte gå ut på linan.
När han kom till byggnaden bad vi om han att kliva av linan-
-men istället gick han tillbaka.
Vi blev helt förbluffade.
När vi förstod att han inte skulle komma in, för han njöt så mycket av det,
-så sa vi till hans medbrottsling att om han inte ger sig-
-så skulle vi ta in en helikopter.
Då pratade medbrottslingen till honom på franska, för de var fransmän...
"Philippe!"
"Polisen kommer att hämta dig, du borde sluta."
Jag blev väldigt arg, men det räddade mitt liv.
Det är någon som går på en lina mellan taken på WTC.
Jag förstod att jag såg något som ingen annan skulle få se i världen...
...en livsupplevelse.
Jag hade ingen anledning att vara kvar.
Jag kände också fuktigheten i luften och att det började blåsa.
Mina vänner sa sedan: "Du var där i 45 minuter och gick över den 8 gånger.
De tog tag i mig, kastade mig till marken och satte på handbojor.
De slängde mig ner för trappan.
Jag bröt nästan nacken i trappuppgången som leder till hissen.
Vi hörde från hamnmyndigheten att det tog tre dagar att sätta upp allt.
Linan kostar väl cirka 8000 kr.
Och de satte upp linan på ett väldigt genialiskt sätt.
- Sa han varför han gjorde det? - Nej.
- Varför gjorde du det? - Jag ska förklara.
"Varför?" Det var min syn av USA, en väldigt amerikansk fråga.
Jag gjorde något magnifikt och mystiskt, och fick den klassiska frågan: "Varför?"
Det bästa var att jag inte hade något svar.
- Varför gjorde du det här? - Jag har ingen anledning.
Sedan tog de mig till en psykiatriker för en psykologisk undersökning.
Det var ett vetenskapsområde där alla galningar sprang runt i cirklar.
Och där var vi, omgivna av galningar.
Fast vi var inte galna, vi var stjärnor!
Jag ville ha vatten hela tiden, för jag var så törstig.
Han sa: "När drack du senast?" Jag svarade: "Är du galen?"
"Jag dansade på världens topp, jag är på framsidan i tidningarna,"
-"och du frågar mig när jag drack senast? Du är galen!"
Han skrev: "Han är helt normal, bara väldigt törstig."
Polisen tog händelsen seriöst. Petit och hans medbrottslingar greps,
-för olaga intrång och förargelseväckande beteende.
Distriktsåklagaren föreslog en uppgörelse.
Han sa: "Om du går med på att göra en liten föreställning,"
-"som att jonglera apelsiner för några ungar framför nyhetskameran,"
-"så drar vi tillbaks alla anklagelser”. Det gick jag med på.
KLAGOMÅLSUPPGIFTER: LINDANS.
Jag gick ner för trapporna utanför domstolen.
I publiken såg jag en beundrarinna som log vackert.
Hon kom och kramade om mig väldigt kärleksfullt.
Hon sa: "Jag vill vara den första som välkomnar dig-"
-"och fira med dig. Jag följer dig överallt."
Ja, vi hamnade sedan i en vattensäng i någon lägenhet.
Men för en stund...
...njöt jag av köttets lustar. Äckligt, men ändå väldigt vackert.
Mina vänner väntade på mig och Annie, min flickvän. Jag svek dem.
Jag ringde och sa: "Jag har så många intervjuer. Vi ses snart!"
Jag hade haft en underbar lustexplosion-
-och sen var jag livrädd för att träffa mina vänner igen.
Jag kände mig riktigt skyldig.
Philippe upptäckte hur det var att vara kändis,
-att bli igenkänd överallt med entusiasm och vänskap.
Folk gick på gatan och sa: "Du har gett oss en sån gåva."
"Det var jättevackert! Det var som en frisk vind. Tack!"
Det var speciellt. Jag tror också att mycket förändrades i Philippes liv.
Jag är en kändis i New York. Folk frågar mig: "Är du han som gick mellan tornen?"
Jag svarar: "Ja, det gjorde jag." "Det här är otroligt!"
Sen frågar några andra.
Jag tyckte att min dom var hård. Jag blev utvisad från USA.
Vi pratade på planet. Jean-François sa glatt: "Jag längtar till nästa gång."
Jag svarade: "Det kommer inte att hända något liknande igen."
Något bröts i vår vänskap.
Det spelar ingen roll, för...
...för det första hade vi klarat det.
Man kan inte ändra det som har hänt.
Vad som hände var att...
Det var en kärlekshistoria.
Men det var uppenbart att...
...Philippe hade gått igenom en otrolig upplevelse i sitt liv,
-och han startade något nytt, ett nytt liv.
Konstigt nog tyckte jag likadant.
Det var menat att vårt förhållande skulle ta slut då. Och det var vackert.
ENTRÉPASS TILL WORLD TRADE CENTER.
För mig är det så enkelt-
-att livet måste levas på kanten.
Man måste vara upprorisk.
Vägra leva med regler,
-vägra begränsa dig själv, vägra göra samma saker...
Se varje dag, år och idé som en utmaning.
Då lever du ditt liv på linan.